La sfârşitul lui octombrie 1942,
oraşul de pe Volga încă se menţine în picioare.
Führerul anunţă poporul german:
Am cucerit Stalingradul.
Au rămas câteva puncte de rezistenţă. Le vom elimina unul câte unul.
E doar o chestiune de timp.
Pentru Hitler, Stalingradul a ajuns să reprezinte victoria sa asupra Rusiei.
APOCALIPSA AL II-LEA RĂZBOI MODIAL
Partea 5 MARILE DEBARCĂRI
După doi ani de lupte în Rusia,
germanii ameninţă să înfrângă gigantul din est.
În nord, Leningradul e înconjurat de germani.
A trecut un an de când germanii au intrat în acest oraş nordic.
În centru, Moscova, oraşul ţintă, rămâne la îndemâna germanilor.
În sud, înaintarea spre câmpurile petrolifere Baku
a fost oprită în munţii Caucaz.
În Stalingrad, sovieticii se menţin pe poziţii.
Contrar declaraţiilor lui Hitler, vasele sovietice continuă să traverseze Volga
şi aduc întăriri.
Zilnic, mii de tineri ruşi, uneori fără arme sau pregătire militară
sunt debarcaţi pe malurile râului.
Cei care fug din bătaia gloanţelor sunt executaţi de comisarii politici.
Pe 7 noiembrie, la aniversarea revoluţiei,
soldaţii asediaţi care apără Stalingradul
şi trupele ruseşti de pe toate fronturile
îl ascultă pe comandantul suprem Stalin, făcând această declaraţie uimitoare:
Mâine, vor fi festivităţi pe străzile noastre.
Şi întradevăr, generalul Zhukov, omul care a salvat Moscova,
are un plan de a menţine acele punctele de rezistenţă active
pentru a reţine trupele germane ale gen Paulus în interiorul Stalingradului.
Pe celălalt mal al Volgăi, Zhukov adună în secret o armată întreagă.
Ţara a fost devastată şi un sfert din ea a fost pierdut.
Dar întreaga Uniune Sovietică depune eforturi mari
petru a-i furniza acestei noi armate cantităţi uriaşe de echipament.
Fabricile care au fost mutate dincolo de munţii Urali lucrează non-stop.
Pentru acest uriaş efort, se vor sacrifica vieţi.
E iarna anului 1942.
Femeilor care lucrează în aceste ateliere reci şi dure le e frig şi foame.
Multe vor muri de epuizare.
Însă producţia industrială a ţării va creşte înzecit.
SUA oferă acum cantităţi uriaşe de ajutor Uniunii Sovietice.
Aliaţii minimalizează ameninţarea submarinelor germane din Atlantic
trimiţând convoaie protejate în porturile sovietice, cum e Murmansk.
Mişcarea anticomunistă e suspendată.
Pentru americani, Iosif Stalin a devenit "unchiul Joe",
iar pentru britanici "bătrânul Joe".
Ruşii primesc transporturi imense de jeepuri, tancuri, avioane şi camioane
şi conserve de carne de vită.
Când deschid conservele de carne soldaţii ruşi glumesc:
Deschidem al doilea front.
Împreună cu Stalin, toţi aşteaptă ca aliaţii să le uşureze situaţia.
În Egipt, britanicii sunt sub ameninţare germană.
Rommel, promovat mareşal de Hitler după victoriile din deşert,
şi diviziile blindate Afrika Korps se apropie periculos de Canalul Suez.
Au ajuns la El Alamein.
Imperiul britanic e în pericol.
Prim-ministrul britanic Winston Churchill
vine să-şi încurajeze armatele din deşert.
Situaţia e gravă,
dar îşi păstrează simţul umorului şi se distrează cu soldaţii săi.
Se întâlneşte cu recent desemnatul generalul Montgomery.
Montgomery nu a fost preferatul lui Churchill
şi toţi aceşti soldaţi din deşert sunt un pic îngrijoraţi:
britanici, australieni, neozeelandezi, sud-africani
şi membri ai Forţelor Franceze Libere.
Abia sosit, Montgomery, fiu de preot,
a instituit un nou set de reguli stricte şi disciplină.
E precaut şi aşteaptă până când armata lui e superioară
din punct de vedere numeric şi al echipamentului.
Ca noul tanc american Sherman, construit pentru viteză si putere.
Montgomery îşi lansează ofensiva
cu un baraj de artilerie, urmat de un asalt uriaş cu blindate.
Însă tunurile germane Flak de 88 mm provoacă pagube imense.
Soldaţii lui Rommel contraatacă necontenit.
Bătălia se transformă într-o luptă la baionetă,
ca în Bătălia de pe Somme din 1916,
cu nenumăraţi morţi de ambele părţi.
În acest joc mortal, cel care are cei mai mulţi soldaţi câştigă.
Într-o scrisoare către soţia sa, Rommel scria:
Suntem striviţi sub greutatea inamicului.
Hitler îi trimite un mesaj:
Singura opţiune e să rămânem fermi şi să nu cedăm niciun metru de teren.
Rommel îi scrie soţiei:
Mă chinui să găsesc o cale de ieşire pentru bieţii mei soldaţi.
Trăim probabil cele mai dure momente pe care un om le poate îndura.
Mai adaugă:
Morţii au noroc.
Pentru ei s-a terminat tot.
Rommel se retrage.
La Londra, Churchill anunţă cetăţenilor
primele veşti cu adevărat bune din război.
Nu, acesta nu e sfârşitul.
Nu e nici măcar începutul sfârşitului.
Dar poate că e sfârşitul începutului.
Vorbele lui Churchill reverberează în lume.
Bătrânul leu britanic l-a înfruntat pe Hitler.
În sediul central, Vizuina Lupului, Hitler îşi exprimă dispreţul.
El spune:
E doar o piedică minoră. Războiul va continua.
Şi întradevăr continuă.
Aliaţii deschid un nou front în Africa de Nord,
un prim pas spre controlul Mediteranei.
Ca în 1917, trupele americane traversează Atlanticul.
Scriitorul francez Antoine de Saint Exupery, exilat la New York,
va reveni din Statele Unite cu unul dintre aceste convoaie militare.
Autorul "Micului Prinţ" scrie:
Prieteni din America, nu vreau să vă nedreptăţesc.
50.000 de soldaţi au plecat la război nu pentru Statele Unite,
ci pentru omenire, pentru respect, pentru liberate şi măreţie umană.
În largul coastei din Casablanca şi Oran,
britanicii şi americanii sunt primiţi cu tunuri de Regimul de la Vichy.
Ei contraatacă.
Africa de Nord e încă controlată de Regimul de la Vichy
care colaborează cu germanii.
Lupta e violentă şi forţele de la Vichy suferă pierderi mari.
Liderul Franţei Libere, gen de Gaulle ţine un discurs la radio în Londra:
Către liderii, soldaţii, marinarii, piloţii funcţionarii francezi
şi colonialiştii din Africa de Nord, treziţi-vă !
Ajutaţi Aliaţii ! Alăturaţi-vă fără ezitare.
După două zile de ripostă contra forţelor eliberatoare, tunurile tac.
Aliaţii pot debarca în siguranţă.
În Alger, pragmaticul comandant suprem generalul american Eisenhower,
negociază cu comandantul militar al Regimului de la Vichy, amiralul Darlan.
Darlan e unul dintre cei mai înverşunaţi colaboraţionişti ai Franţei.
L-a cunoscut chiar şi pe Hitler.
El decide să întoarcă armele,
iar forţele franceze din Algeria şi Maroc se alătură Aliaţilor.
Câteva săptămâni mai târziu Darlan va fi asasinat de un luptător din rezistenţă.
Mulţi francezi din Africa de Nord îi întâmpină călduros pe americani.
Zuavii din armata franceză din Africa sunt deasemenea uşuraţi.
De fapt nu au vrut să lupte contra americanilor.
De fapt, în curând vor lupta cot la cot cu ei,
aşa cum vor face aproape toţi ceilalţi colonişti francezi.
La fel şi soldaţii băştinaşi, cum li se spunea atunci,
care vor forma brigăzile de infanterie marocane si algeriene.
Puterile Axei au anticipat mişcările Aliaţilor şi s-au mutat în Tunisia,
un teritoriu controlat încă de Regimul de la Vichy
care le permite germanilor să stea.
Rommel se retrage spre Tunisia.
Două zile mai târziu, pentru a apăra coasta mediteraneeană,
Hitler invadează sudul Franţei, care fusese până atunci zonă liberă.
Ordinul lui Hitler este de a cuceri portul Toulon,
unde sunt majoritatea bazelor forţelor navale de la Vichy.
Cu riscul de a pierde şi slaba autonomie
amiralii Regimului de la Vichy se decid să-şi saboteze flota.
Îşi vor scufunda propriile nave, pentru a nu le lăsa nici germanilor,
nici Aliaţilor.
Aceasta e consecinţa tragică a politicii Regimului de la Vichy.
Dar aceasta nu este o veste bună pentru Hitler.
Cu sosirea germanilor, evreii care se ascundeau printre francezi
au puţine şanse de supravieţuire.
În atmosfera tot mai sumbră, plină de razii şi denunţuri din toată Europa
există şi copii salvaţi de familii temerare.
Precum familia lui Carl de Brouwer. El e un bancher belgian.
Îşi filmează cei patru copii,
în timp ce cu soţia lui, Denise, ascund doi copii evrei.
Monique Mogoulsky, de 12 ani, fiica unui inginer
care se ascunde la rându-i.
Şi un băieţel de 6 ani, Adrien Sapcaru.
Mama lui Adrien a fost arestată şi deportată într-un lagăr de muncă
în Europa de est.
Ea nu se va mai întoarce de la Auschwitz.
Până acum mulţi au ajuns să bănuiască că termenul "lagăr de muncă"
e sinonim cu moartea.
Carl şi Denise de Brouwer sunt eroii de rând
care vor primi titlul de "Drepţi între popoare",
alături de alte 20.000 de persoane de pe teritoriul Europei ocupate.
La 3.000 km depărtare, lângă Stalingrad,
germanii au parte de un scurt răgaz înainte de a relua lupta cu ruşii
pentru a elimina punctele de rezistenţă rămase.
Flancurile armatei germane
sunt apărate de unităţi din ţările-satelit ale Reichului.
Români, ungari şi italieni,
care nu sunt conştienţi de pericolul iminent.
La numai câţiva kilometri, trupele sovietice se pregătesc să atace.
Sunt pregătite de luptă, iar numărul lor se ridică la peste un milion.
Vor devasta cele mai slabe unităţi ale inamicului,
pentru a învălui armata germană care ocupă Stalingradul.
La 7 dimineaţă, sovieticii nimicesc liniile inamice
lovindu-le cu lansatoarele de rachete numite "orgile lui Stalin".
Armata puternică a lui Zhukov lansează ofensiva.
Ungarii nu au muniţie destulă,
iar românii nu au arme antitanc.
Ei, împreună cu italienii, au pierdut un număr uriaş de soldaţi.
Cele două armate sovietice, din nord şi din sud, se întâlnesc.
Cinematografii ruşi profită de ocazie să glorifice momentul.
Germanii văd tancurile sovietice cum îi încercuiesc.
Armata a 6-a a generalului Paulus e blocată în Stalingrad.
Hitler e la Berkhof, în refugiul său din Berchtesgaden, din Alpii bavarezi,
unde e informat de ofensiva sovietică.
Prima sa reacţie e să ascundă informaţia de poporul german.
La sediul său din Prusia de est declară:
Dacă Armata a 6-a se retrage din Stalingrad
Wehrmachtul nu va mai putea reveni.
Paulus ar mai putea evada din încercuire dar ar trebui să primească ordin.
Când Hitler ajunge la Vizuina Lupului îi trimite acest mesaj:
Rămâneţi pe poziţii. Trimit o armată să vă salveze.
Însă nici o armată nu poate ajunge la ei,
iar avioanele Luftwaffeului nu reuşesc să furnizeze provizii suficiente,
în ciuda promisiunilor făcute de comandantul aviaţiei, Hermann Göring.
La Crăciun, raţia e redusă la 50 g de pâine şi 12 g de grăsime.
Mussolini, care tocmai a pierdut o armată la Stalingrad,
încearcă să atragă atenţia germanilor înapoi spre Africa de Nord.
Îi scrie lui Hitler:
În opinia mea Rusia nu poate fi anihilată niciodată.
E apărată de însăşi mărimea sa.
Un teritoriu atât de vast încât nu poate fi cucerit sau ocupat niciodată.
Capitolul Rusiei e sfârşit. Ar trebui să facem pace cu Stalin.
Ce avea să facă Hitler ?
Negociind, ar fi recunoscut eşecul total al campaniei din Rusia.
Însă evenimentele viitoare nu îi vor da de ales lui Hitler.
Roosevelt, preşedintele SUA, a ajuns la Casablanca, în Maroc,
pentru a participa la una din cea mai importantă întâlnire din istoria modernă.
El şi Churchill vor rezolva problema spinoasă a puterii politice franceze.
Roosevelt vrea să-l excludă pe de Gaulle, care din 1940,
îşi revendică poziţia de lider al mişcării franceze de rezistenţă.
Roosevelt spune:
Generalul de Gaulle e soldat şi în mod sigur un patriot devotat ţării sale.
Dar pe de altă parte, e un politician inflexibil.
Eu văd în el toate atributele unui dictator.
Roosevelt preferă să invite un alt mare lider al Franţei la Casablanca,
generalul Giraud.
Luat prizonier în 1940, tocmai a fugit din Germania
şi a sosit în Africa de Nord.
Are o înfăţişare elegantă.
Churchill continuă să-l susţină pe de Gaulle,
pe care îl invită în speranţa unei împăcări între cei doi generali rivali,
lucru deloc uşor de obţinut.
Roosevelt şi Churchill spun că pe viitor o cooperare între cei doi adversari
e necesară pentru a salva Franţa.
Este evident că Roosevelt îl preferă pe Giraud decât pe de Gaulle.
Apoi la conferinţa de presă
Roosevelt şi Churchill fac o declaraţie de importanţă majoră.
Cu mare vehemenţă, pronunţă cuvinte ce vor deveni credoul Aliaţilor:
capitularea necondiţionată a Germaniei, Japoniei şi Italiei.
Nu vor mai fi negocieri.
Aliaţii vor lupta cu puterile Axei până la capăt.
Preţul în vieţi va fi ridicat.
Mulţi cred că această poziţie radicală, adoptată pentru sovietici,
nu va face decât să întărească loialitatea germanilor pentru Führer.
Stalin e mulţumit.
S-a temut că Hitler va încheia pace separat cu Aliaţii
pentru ca să-şi concentreze toate forţele împotriva Rusiei.
Lansează ofensiva pentru a anihila
fiara care încă pândeşte în ruinele Stalingradului.
Dincolo de steagul roşu se vede magazinul Univer-Mag,
unde comandantul Armatei a 6-a, generalul Friedrich Paulus, e blocat.
Trupele sale se predau.
Cu o zi înainte, Hitler îl promovase mareşal,
crezând că asta îl va obliga să se sinucidă pentru a-şi salva onoarea.
Dar Paulus, într-o situaţie critică, bolnav de dezinterie
şi revoltat de ordinele absurde ale lui Hitler, se lasă capturat.
Mareşalul Paulus e o pradă nepreţuită pentru sovietici.
El e cel care a conceput Operaţiunea Barbarossa,
planul de invadare a Uniunii Sovietice.
Liderilor sovietici nu le vine să creadă.
Paulus va colabora cu sovieticii
şi va depune mărturie la procesele de la Nürnberg
împotriva foştilor săi comandanţi, printre care şi Keitel.
Când va fi eliberat, în 1953, se va stabili în Germania de Est.
Reacţionează respingând politicile scandaloase ale lui Hitler.
Mulţi dintre soldaţii săi simt la fel.
La naiba cu Hitler !...
...mormăie prizonierii germani în puţinele cuvinte ruseşti ştiute.
Noi vrem să mergem acasă.
Putem doar să ne închipuim ce simţeau cei din ţările ocupate.
După înfrângerea germanilor la Stalingrad, speranţa reînvie.
Buletinele germane de ştiri bineînţeles că nu arată aceste imagini,
iar Hitler spune:
Să nu folosim cuvântul "capitulare".
Să explicăm că oamenii noştri au fost învinşi din cauza lipsei proviziilor.
Trebuie să folosim termenul "sacrificiu".
Naziştii vor să transforme acest dezastru naţional
într-o oportunitate de a mobiliza poporul german.
Ministrul propagandei, Goebbels,
preia sarcina de a mobiliza toată energia şi resursele naţiunii în acest scop.
Vă întreb, vreţi război total ?
Da !
Un război care e chiar mai total şi mai radical
decât orice ne-am imaginat vreodată ?
Da !
Popor, ridică-te ! Să se dezlănţuie furtuna !
Germania, Germania mai presus de orice
Mai presus de orice altceva în lume !
Germania, Germania mai presus de orice !
În public, evident în extaz, e Albert Speer.
Îi va da lui Hitler mijloacele de a implementa războiul total.
Hitler îl numeşte singurul său prieten.
Arhitectul de 38 de ani, proiectantul edificiilor Führerului,
a fost desemnat ministru al armamentului.
Speer impulsionează industria germană de război.
E un organizator priceput,
dar mai presus de orice, e un nazist de neclintit.
La ordinul lui, milioane de civili evrei străini şi indigeni, vor fi adunaţi
şi puşi să muncească până la extenuare sau moarte.
După Rusia şi Polonia,
Franţa sub ocupaţie e ţara care furnizează naziştilor muncitori.
Regimul de la Vichy impune un stagiu de muncă obligatoriu
şi racolează 600.000 de muncitori francezi pentru Germania.
Cei care vor să se sustragă se ascund în păduri
şi se alătură mişcării de rezistenţă.
Imnul acestor grupuri se numeşte "Cântecul Partizanilor".
Prietene, auzi zborul întunecat al ciorilor peste câmpiile noastre ?
Prietene, auzi plânsul înfundat al ţării noastre în lanţuri ?
Partizani, muncitori, ţărani, puneţi mâna pe arme !
Grupuri de rezistenţă au fost create pe tot teritoriul ţărilor ocupate.
Astăzi duşmanul va plăti pentru sânge şi lacrimi !
Veniţi din adâncul minelor, coborâţi de pe dealuri, camarazi !
Scoateţi armele, muniţia şi grenadele din ascunzătoare !
Hei voi, mercenarilor, ucideţi-i rapid cu gloanţe si cuţite !
Hei voi sabotorilor, aveţi grijă la încărcătura de dinamită !
Vom sparge lacătele închisorilor în care zac fraţii noştri !
Aici, noi mărşăluim, ucidem şi murim.
Prietene, de vei cădea, un alt prieten din umbră-ţi va lua locul.
În spatele zidurilor ghetoului din Varşovia
germanii se confruntă cu răscoala evreilor.
Înaintea războiului, ghetoul din Varşovia era un cartier deschis.
Iată-l filmat în imagini color de un turist american.
În 1940, naziştii transformă această zonă plăcută a Varşoviei
într-o închisoare suprapopulată.
Această femeie îşi plânge suferinţa ducându-şi în braţe copilul mort.
Ghetoul din Varşovia în 1941...
Ghetoul în 1942...
Ghetoul în 1943...
Naziştii în mod deliberat îi înfometează
pentru a ucide, slăbească şi preveni orice fel de revoltă.
Însă evreii reuşesc să facă rost de arme şi luptă până la moarte.
Supravieţuitorii sunt deportaţi în lagărul de exterminare din Treblinka
şi executaţi.
Ghetoul e făcut una cu pământul.
În acelaşi timp, Aliaţii mai obţin o victorie:
intră în Tunis.
În spatele acestor porţi, germanii au iniţiat deja metode de persecuţie
a evreilor din Tunisia pe durata scurtei lor ocupaţii.
Evreii profită imediat de ocazie să-şi scoată stelele galbene.
Prizonierii italieni sunt primiţi cu gesturi injurioase de mulţime.
Rommel, aflat încă în Tunisia, e filmat de un ofiţer german
înainte să urce într-un ultim avion spre Germania.
În martie 1943, scria:
Am primit ordin să-mi iau concediu medical ca să-mi revin.
Toate eforturile de a-mi aduce oamenii înapoi pe continent au dat greş.
Am primit ordin de la sediul central al Führerului să păstrez secretul
despre revenirea mea în Germania.
Reputaţia mea militară va servi în continuare pentru intimidare.
Afrika Korps au fost capturate
şi mărşăluiesc în şiruri lungi spre navele flotei americane
pentru a fi transportate peste Atlantic.
În timpul războiului, 380.000 de germani vor fi trimişi în Canada şi SUA
de unde este imposibil să fugă.
Aceşti prizonieri vor porni într-o odisee ciudată,
care începe pe aceste nave de transport militare.
Multora li se pare un vis.
Pentru ei războiul s-a terminat. Sunt în siguranţă.
Însă pentru aceşti soldaţi germani visul se va transforma într-un coşmar
deoarece chiar şi aici naziştii deţin controlul.
Aceşti bărbaţi care sunt debarcaţi în Canada, insistă să execute salutul
chiar şi cei care au doar un braţ.
Unii prizonieri sunt trimişi în lagărele din Virginia şi Texas,
unde lucrează pe plantaţiile de bumbac sau de tutun.
În aceste barăci, legea nazistă continuă să terorizeze prizonierii.
Trăiască Führerul nostru
În scurt timp, ofiţerii nazişti ajung să controleze prizonierii.
Folosesc intimidarea, tortura şi crima
pentru a menţine vie ideologia fascistă printre prizonieri.
Mesajul e destinat tuturor soldaţilor germani care mai sunt pe fronturi.
Trebuie să înţeleagă că nu au nimic de câştigat dacă se predau Aliaţilor.
Pe frontul de est,
de la înfrângerea de la Stalingrad, Wehrmachtul nu mai e la fel.
Printre soldaţi circulă zvonuri despre Führer...
...Şi-a pierdut minţile,
e ţinut prizonier în Berchtesgaden şi este înlocuit de o sosie.
Dar nu, este chiar Hitler, filmat în Berchtesgaden de amanta sa, Eva Braun.
De la înfrângerile de la Stalingrad şi El Alamein, s-a schimbat...
...faimoasa sa mustaţă a încărunţit.
Unul dintre generalii săi, von Senger, e uimit de înfăţişarea sa şi spune:
Avea pielea palidă.
Ochii lui albaştri ce au fascinat mulţimea,
erau injectaţi din cauza insomniilor.
De fapt, medicul său, doctorul Morell, îi prescrie picături oculare cu cocaină.
Morell e filmat aici pe 20 aprilie 1943 alături de secretarii şi prietenii
care au venit să-i ureze Führerului la mulţi ani.
A împlinit abia 54 de ani.
Morell reuşeşte să-l facă prezentabil pentru ceremonii.
Hitler are mare grijă să-şi controleze braţul stâng.
Are tendinţa să tremure.
Deja manifestă simptomele bolii Parkinson.
Astfel, comandantul SS, Himmler, devine şi mai important.
SSul, care recrutează acum tineri,
a fost la început Schutzstafell, echipa de protecţie a demnitarilor nazişti.
Mai târziu, va asigura paza lagărelor de concentrare.
SSul are acum o adevărată armată, Waffen-SS.
În viitor, aceste trupe de elită conduse de Himmler
se aşteaptă să înlocuiască Wehrmachtul, care nu mai e considerat loial.
Tot mai mult, Himmler recrutează din ţările ocupate
fanatici cum sunt aceşti bosniaci-SS.
În zonele ocupate din Rusia,
SSul nu are probleme în recrutarea a doua divizii de cazaci,
care în vremea ţarilor erau cunoscuţi pentru atacurile lor antisemite.
Vor forma temutul grup numit: al 15-lea Corp SS de Cavalerie.
În ceea ce priveşte Wehrmachtul, va înrola un milion de prizonieri sovietici
care nu au de ales...
...fie mor de foame, fie luptă alături de germani.
Unii, cum e fostul general sovietic Andrei Vlasov, îl contestă pe Stalin.
După asediul germanilor la Leningrad, Vlasov a fost luat prizonier
şi a trecut de partea germanilor.
El va comanda Armata Rusă de Eliberare,
sub steagul Wehrmachtului.
Germanii echipează această "legiune străină" cu cel mai bun echipament,
de pildă tancul Tiger, proiectat de genialul inginer Ferdinand Porsche.
Cu un tun de 88 mm, Tigerul, era cel mai temut tanc al germanilor.
În consecinţă, în Vizuina Lupului, Hitler începe să-şi recapete speranţa.
Acum îşi poate reînvia obsesia de a distruge Armata Roşie.
Vrea să atace la Kursk.
Ruşii au înaintat spre linia frontului,
iar Germania va lansa o ofensivă de amploare.
Operaţiunea Citadela, cea mai mare înfruntare de blindate din istorie.
2.700 de tancuri germane vor înfrunta 3.600 de tancuri sovietice.
Dar superioritatea tehnică a tancului german Tiger pare copleşitoare.
Hitler e conştient de importanţa rezultatului bătăliei.
Ca să conducă forţa sa de 900.000 de soldaţi
l-a ales pe omul care l-a ajutat să câştige Bătălia Franţei,
mareşalul von Manstein.
Ofensiva tancurilor Tiger străpunge frontul sovietic,
însă se ciocneşte de o defensivă antiblindat brutală pusă de sovietici
şi concentrări dense de tancuri.
Trupele Wehrmachtului sunt respinse.
Chiar şi formidabilul tanc Tiger cade victimă sovieticilor.
Sovieticii posedă o armă secretă.
Britanicii, au reuşit să captureze şi să descifreze aparatul de encriptat Enigma,
iar acum pot citi toate ordinele germane secrete.
Puternicul Serviciu Secret Sovietic din Marea Britanie
a reuşit să trimită planurile decodate ale operaţiunii la Moscova.
Acest război a presupus şi acţiuni de spionaj.
La Kursk, rezultatul este devastator pentru germani.
Au pierdut deja 50.000 de oameni în această bătălie.
Von Manstein vrea întăriri, pentru a-şi putea continua ofensiva.
Îl aşteaptă pe Hitler.
Îi spune imediat:
Am suferit pierderi, dar şi ruşii au suferit. Chiar mai rău.
Hitler pare să şovăie. Bolboroseşte lucruri fără sens.
Von Manstein va scrie:
Mie mi se pare debil.
Această părere e întărită când von Manstein îi arată numărul pierderilor de la Kursk.
De la începutul războiului, 2.000.000 de soldaţi germani au fost ucişi,
răniţi sau au dispărut în acţiune.
Hitler nu va putea acoperi lipsa lor niciodată.
Acum lucrurile sunt departe faţă de victoriile campaniilor războiului-fulger,
blitzkriegul, de la Bătălia Franţei.
Kursk e un adevărat punct de cotitură al războiului fiindcă Hitler
trece la defensivă.
Stăpânit de paranoia, insistă să fie prezenţi stenografi.
Von Manstein nu crede că totul e pierdut, dar Hitler îl contrazice.
Von Manstein îl imploră să continue ofensiva, însă Hitler refuză.
Bătălia de la Kursk s-a terminat.
Pentru Hitler, prioritatea e să trimită întăriri în Sicilia,
unde tocmai au debarcat Aliaţii.
Laţul se strânge. Totul se derulează rapid.
Tot ce poate face Hitler e să încerce să oprească avansul Aliaţilor.
Însă nu poate preveni căderea lui Mussolini
care duce la capitularea Italiei şi trecerea ei de partea Aliaţilor.
Noua conducere italiană îl închide pe Mussolini undeva în munţi.
Hitler trimite un comando german aeropurtat pentru a-l elibera.
Hitler vrea ca Mussolini să revină la putere.
Îl trimite înapoi în Italia să reinstituie regimul fascist
cu ajutorul armatei germane.
Germanii invadează Italia
şi îşi măcelăresc fără scrupule foştii aliaţi care li se opun.
Imediat, germanii iniţiază razii de ridicare a evreilor
în Roma, Milano, Genova, Florenţa şi Trieste.
Cel mai mare interes a lui Hitler este oprirea altor debarcări aliate în Italia
şi, mai presus de orice, în Franţa.
Acesta era scopul Fortăreţei Europa, având ca emblemă Zidul Atlanticului,
o reţea impresionantă de fortificaţii
care se întinde din Norvegia până la graniţa spaniolă.
Rommel este numit la comanda trupelor ce apărau Fortăreaţa Europa.
Acesta declară:
Este absolut necesar să respingem forţa engleză şi americană înapoi pe plaje.
Dacă nu, va fi prea târziu.
Primele 24 de ore ale invaziei vor fi decisive.
Va fi ziua cea mai lungă.
Pentru Rommel şi nazişti, acesta este începutul asfinţitului zeilor,
ultimele luni ale Germaniei naziste.
Şi totuşi, aceste imagini cu Rommel
invitat la ceai de Magda Goebbels, soţia ministrului propagandei,
ilustrează dispoziţia naziştilor la acest moment de război.
Ideologia nazistă propăvăduieşte victoria şi înăbuşă îndoiala.
Magda Goebbels îl venerează pe Hitler ca pe un zeu,
chiar dacă acesta împinge Germania într-un haos sângeros şi mortal.
Magda Goebbels le-a dat la toţi cei şase copii nume care încep cu litera "H",
ca numele lui Hitler:
Helga, Hildegard, Holdine, Helmut, Hedwing şi Heidrun.
Îi va ucide pe toţi, unul câte unul, în ultima zi a Reichului.
URMĂTORUL EPISOD: INFERN
Traducerea: mdfk